Kalla krigets ursprung, spänningar och upptinade relationer
Det kalla krigets ursprung och utveckling: Från samarbete under andra världskriget till fientlighet efter kriget. Utforska det historiska sammanhanget och de viktigaste händelserna som formade denna avgörande era i en övertygande analys.
![Kalla krigets ursprung, spänningar och upptinade relationer](/content/images/size/w1200/2023/05/Churchill-Truman-och-Stalin-vid-Potsdamkonferensen.jpg)
Under andra världskriget bildades en anmärkningsvärd militärallians mellan Storbritannien, USA och Sovjetunionen, som lyckades hindra Hitlers erövring av Europa. Med förhoppningen att denna allians mot den brutala nazistregimen skulle kunna inleda en era av fred och samarbete såg folken och regeringarna i dessa länder, tillsammans med motståndsrörelser i ockuperade länder, en ljusare framtid framför sig.
Men inom en kort period på två år efter krigsslutet upplöstes detta samarbete i ömsesidig misstro och ett sammanbrott i de diplomatiska samtalen. I den här artikeln undersöks det kalla krigets ursprung, de bakomliggande orsakerna och de viktigaste händelserna från 1945 till 1947.
Tidig fientlighet
Antagonismen mellan de demokratiska kapitalistiska regimerna och den sovjetiska kommunistregimen kan spåras tillbaka till efterdyningarna av bolsjevikrevolutionen i november 1917. Bolsjevikerna, under Vladimir Lenins ledning, deklarerade sin avsikt att starta en kommunistisk världsrevolution med målet att krossa kapitalismen, imperialismen och de klassbaserade samhällena. Detta tillkännagivande, i kombination med bolsjevikernas beslagtagande av kapitalistisk egendom, vägran att betala ackumulerade skulder och tillbakadragande från den allierade koalitionen under första världskriget, utlöste oro och förräderi bland västmakterna.
Genom att uppfatta bolsjevikernas planer som ett direkt hot mot sina ekonomiska och sociala system kände sig västmakterna förrådda i sin kollektiva kamp mot den tyska imperialismen. Efter Tysklands kapitulation i november 1918 gav ententmakterna därför ekonomiskt stöd och skickade små militära kontingenter för att stödja de kontrarevolutionära arméer som kämpade mot bolsjevikregimen. Samtidigt uppmanade bolsjevikerna sina anhängare i västländerna att dra sig ur Andra internationalen av socialistpartier och ansluta sig till den nyetablerade Tredje internationalen av kommunistpartier och svära trohet till Moskvas ledarskap.
Samarbete under krigstid
Mot bakgrund av sjudande spänningar skapade andra världskriget en osannolik allians mellan Storbritannien, USA och Sovjetunionen. Från den tyska invasionen av Sovjetunionen i juni 1941 till det slutliga nederlaget för Nazityskland i maj 1945 samarbetade dessa länder lojalt och effektivt och förhindrade Hitler från att erövra Europa. Exilregeringar och motståndsrörelser i av axelmakterna ockuperade länder som Frankrike, Polen, Nederländerna, Danmark och Norge delade ambitionen att denna krigsallians skulle lägga grunden för en fredlig och samarbetsvillig framtid mellan de västliga demokratierna och Sovjetunionen.
Trots den optimism som den militära segern hade skapat, skedde en snabb nedgång i samarbetet och framväxten av en genomgripande ömsesidig misstro under efterkrigsåren. Två viktiga faktorer bidrog till att krigsalliansen förvandlades till ett kallt krig: de krigförande makternas utmattning efter år av konflikt och introduktionen av atombomben. De förödande effekterna av atombombningarna av Hiroshima och Nagasaki i augusti 1945 underströk inte bara den destruktiva potentialen i ett krig mellan Sovjetunionen och västvärlden utan fungerade också som ett kraftfullt avskräckande medel mot öppen krigföring.
![De allierade generalerna Montgomery, Eisenhower, Zjukov och Delattre de Tassigny i Berlin (maj 1945).](https://www.mexicanist.com/content/images/2023/05/De-allierade-generalerna-Montgomery-Eisenhower-Zhukov-och-Delattre-de-Tassigny.jpg)
Avskräckande kärnvapen
1949 testade Sovjet framgångsrikt sin första atombomb, vilket förstärkte insikten om att ett krig mellan Sovjetunionen och västvärlden potentiellt skulle kunna utplåna allt liv på jorden. Detta dystra perspektiv fungerade som en tvingande återhållsamhet mot öppna fientligheter mellan de två makterna. Istället ägnade de sig åt ekonomisk och ideologisk krigföring, upprätthöll motsatta militära allianser (NATO och Warszawapakten) och investerade betydande resurser i spionage. Världen befann sig i ett utdraget kallt krig, präglat av ideologiska konfrontationer och militära avståndstaganden men alltid utan direkt väpnad konflikt.
I slutet av 1980-talet skedde en anmärkningsvärd förändring när den sovjetiska diktaturen mjuknade internt, Mikhail Gorbatjovs nedrustningsförslag och Ronald Reagans vilja att gå med på sådana förslag skapade en atmosfär av samarbete. Dessa faktorer ledde till att det kalla kriget gradvis tinade upp och ersatte den iskalla fientlighet som hade präglat förhållandet mellan väst och Sovjetunionen under fyra decennier.
Åren efter kriget
För att förstå den snabba övergången från krigstida samarbete till fredstida fientlighet är det viktigt att undersöka både de långsiktiga grundorsakerna och specifika händelser under perioden 1945-1947. Medan det inledande stycket lyfte fram de förhoppningar som väcktes av militärkoalitionen 1941-1945, är det viktigt att erkänna att de demokratiska kapitalistiska regimerna och den sovjetiska kommunistregimen hade varit inbegripna i ett tillstånd av ömsesidig fientlighet sedan bolsjevikrevolutionen 1917. Hotet från den tyska upprustningen och den nazistiska aggressionen överskuggade för ett ögonblick det kalla kriget mellan 1917 och 1936.
Det kalla kriget uppstod som ett komplext samspel mellan historiska missförhållanden, ideologiska konflikter och geopolitisk dynamik. De tidiga frön av fientlighet som såddes under bolsjevikrevolutionen och efterföljande kontrarevolutionära reaktioner lade grunden för en långvarig period av spänningar mellan västmakterna och Sovjetunionen. Trots det inledande löftet om samarbete efter kriget, ledde de krigförande makternas utmattning och tillkomsten av kärnvapen till att denna splittring befästes ytterligare. Men med de interna förändringarna i Sovjetunionen och viljan hos ledare som Gorbatjov och Reagan att sträva efter nedrustning, gav det kalla kriget så småningom vika för en ny era av samarbete och förbättrade relationer.